Још си шашав. Предивно је. Јапанско? -Јесте.
Хвала. Колин! -Донео сам и новац који ти дугујем.
Одлично, добро ће доћи.
Онда? Како је било у Њујорку? Кад си се вратио?
Пре три месеца. Онда сам опет отишао, али сада сам овде.
Имаш слику Розалине мајке с целом породицом?
Чуо си да се удаје? Мајка? -Знам, добио сам позивницу.
Идеш ли? -Идем. А ти? -Не верујем.
Недостајао си ми. Има ли пет година?
Нисам мислио да ћеш икад да се вратиш. -Ево ме.
Виђаш ли се с Розали након развода? -Понекад. Имамо кћерку.
Никад се нисмо мрзели. Само се нисмо волели.
Удала се за мене зато што си ти отишао.
Остајеш ли у Француској? -Да.
Да ли се она преудала? -Розали? Није.
Живи с типом који послује са старим гвожђем,
али навелико. Ради с колима, бродовима и вагонима.
Значи, три места из четврте секције, је ли тако?
И ова два овде по истој цени.
Зашто да их држимо овде, кад ће и тако да иду?
Капацитет? -20 тона на сат.
Сезаре! Телефон!
Розали.
Договорили смо се, господо. Послаћу мог брата.
Иди заврши посао. -У књиге? -Трећину. Узми готовину. Буди фин.
Ако одете на пиће, ти плати. Албере!
Ало! Да, душо!
Не, обучен сам и спреман. Шта? Ја га возим?
Не, ниси ми рекла, али нема везе. Отићи ћу.
Шта? Црну машну, црне ципеле, као што си ми рекла.
Моја браћа да иду право у Већницу? У реду.
И ја тебе! Долазим!
Добро, правац Градска већница! Марсел ће довести пакарда.
Пожурите! Јесте ли обучени? Закопчај се!
Жероме, ми возимо младожењу. Алберте, ти вози бјуик. Идемо!
Чиме си се бријао? -Бакар још није стигао. -Онда назови Холанђане!
Знате ли мог друга Фантена? -Г.Фантен, мој брат Жером.
Ви сте сведок, г.Фантен? -Да, као и ви.
А ви Анри, престрављени?
Четврти је. Требало би да буде. -Не, трећи.
Розалин и Карлин отац. Др Геран... -И ти.
Симоне, престани да те не бих... -Лујзо, не говори тако!
Јастук.
Јеси ли луд? Зашто не куцаш? -То сам ја. -Ти?! А ко си ти?!
Хаљина!
Знаш ли колико је сати? -Баш хтедох да питам.
11.45 а венчање је у подне.
Када си устала? -Заборавила сам на цвеће.
Цвећар у улици Коно. Молим те. -Зар сватови нису послали довољно?
Не, цвеће за младу. Букет. Разумеш? -Пољуби ме.
Катарина.
Кога ја то видим?!
Однећу те дубоко у шуму!
Давид? -Није ти рекла? -Није. Мајко?
Зашто ниси рекла да долази Давид? -Рекла сам ти. -Ниси.
Онда нисам.
Данас су пред нама Анри Марије
рођен 29. марта 1915. у Версају,
син Жоржа Маријеа и Марије Антоанете Каде,
обоје преминулих и Луси Артиг, незапослена,
рођена у Бечу у Аустрији 10. септембра 1920.
кћерка Фредерика Артига и Гертруде Грепт,
обоје преминулих, разведена од Луј Едгара Жамеа
и Франсоа Герена.
Анри Марије, узимате ли за жену госпођу Луси Артиг?
Здраво, Марита.
Карла!
Давиде, закаснили сте! Једва га и препознајем.
Ти си у Француској? -Као што видиш.
Давид. Сезар. -Драго ми је. -Добар дан.
Хајдемо, младенци!
Сећаш се Мишела? -Пада киша!
Кишобрани су у колима!
Птичица!
Луј и ујка с Албером!
Где је Марсел?
Знате ли пут? -Пратићу вас. -Ићи ће за нама.
Ти црташ стрипове? -Да, рекла сам ти! -Не вичи.
Колико ти је година, Марита? -Скоро двадесет. -Осамнаест.
Рекох Бакину, "Док назовеш, имаћу 10 хиљада ДЕМ!"
А Бакиново лице... Није лоше. -Није.
Лепе чарапе.
Он је одличан тип. Почео је ни од чега.
Престићи ћеш Сезара? -Да. -То му се неће свидети.
Шта?! -Ништа.
Иди за мотористима. -Убрза кад му приђемо. -Баш штета.
Знаш ли пут?
Није видео ограничење брзине. Што ли нема саобраћајца?
На срећу имам добре рефлексе. -Срећа! Ми смо срећни?!
Могао си да убијеш седморо људи? Да ли си пијан?
Да ти смирено кажем. -Ништа не говори! У реду је!
У реду је!
Ишао је средином пута па помислих ако се не склоним,
изгинуће деца па смотах лево и слетесмо.
Али треба да си добар возач! Мало више и ударићеш у дрво!
Он је добар.
Замало па да не буде смешно. Добро, погрешио сам,
али онај тип мора да је луд, кад вози онако.
Шта се десило? -Ништа! Смирите се!
Ишао је право на мене, да нисам скренуо изгинула би деца!
Шта је том кучету?! Хоћемо ли да кренемо?!
Шта више чекамо овде? Шта, бре, ви радите?
Идемо. Покрет.
Шта је ово? Баш добро изгледаш.
Баш си ме постидео!
Боинг слеће на Орли.
Није ли то мој Бах? То иде овако.
Двоструки темпо.
Зна ли многе? -Само ову. Научио ју је наизуст.
Због чега? -Због мене.
Имаш ли жену? Децу? -Ништа. Само мој рад.
Знам. Чујем да си познат.
А ти? Познајеш ли ме? -Више не.
Она је оно лепо. -Моја кћерка? Јесте.
Нас две смо свашта прошле.
Можеш ли повести тетку Силвију? -Не бих да те сметам.
Свашта. Узми Жеромове кључеве.
Не гледај ме тако.
Долазим.
Како иде? -Добро.
Да ли сте ви рођак? -Чији?
Породице. Розалин.
Помислио сам... Толико их има.
Где је она? -Отишла је с неком женом.
Шта вам је говорила? -Ко? -Розали. Разговарали сте.
Бићу искрен, Сезаре. Ја волим Розали.
Нормално, сви је воле.
Ви сте озбиљни? -Јесам.
Откад? -Одувек.
Одувек?! Шта то значи? -Пре вас. Пре Антоана.
Баш ми је жао.
Ипак, добро је да сте ми рекли. Врло добро.
Сезаре, зашто не играте са мном? -Долазим!
Морам да идем. Имам посла.
Та плава никако не ваља.
Завршавај. Морам да идем код Жоржа. -Није лоше.
Уморна?
Не можеш ли да откажеш покер? -Немогуће! Спавај.
Данас сам био добар? -Био си невероватан.
Баци ту цигару. -Бацам цигару. Ја сам невероватан.
Тај тип... Фин је, зар не?
Какав "тип"? Не знам ја никаквог "типа"?
Не сећам се како се зове. Како беше?
Данијел? Дани? -Давид! -Тако је.
Баш фин. Можда је исувише тога свестан. Исувише...
Знаш на шта мислим. -Не.
Знаш, исувише... -Исувише шта?
Некако... опуштени тип. -Као ти. То се зове шарм.
Ту реч сам тражио.
Шта је заправо било међу вама? -Ништа. Све. Ништа.
Не може да буде и ништа и све! Или је све или је ништа!
Одговори ми кад те питам. Тако је у животу.
Свеједно, баш ме брига!
Зашто вичеш, ако те није брига? -Само те питам.
Познавала сам га кад и Антоана. Пустио ме да се удам за Антоана.
Тако барем мислим. То је све.
Како си се осећала, кад си га видела? -Врло лепо.
Фин је, али... Не би ми сметало да га опаучим!
Ти си "тип", али лош "тип". Да знаш.
Лош тип.
Да нам спремиш јаја? -Отворићу конзерву.
Изволите.
Даље. -Подижем. -Карту.
Фул.
Хоће ли неко пиће? -Пиво.
Молим те, донеси нам пиво. Два. Три. И вотку.
Карту.
Данас те баш кренуло.
Донеси нам леда, љубави.
Шта имаш? -Три кеца. -Не као ти.
Тако ти бива.
Излазим. Исцрпљен сам.
Не чујеш ли ме?
Емануел је погинуо. -Стварно? Ко беше Емануел?
Дечко због којег је Карла хтела да остави мужа.
Срање! Када? -Јутрос.
Зар ниси рекла да је то неки мамлаз? -Као да је важно.
Срела сам га само једном на Орлију. -Јадник.
Хоћеш ли нам донети леда?
Чудно, за два месеца ће се смејати. Све ће да заборави.
Требало би то да јој кажеш.
Љутиш се на мене? -Не.
Фул. -Невероватно.
Има ли још леда? -Нема.
Нема леда. -Играјмо још сат.
Само пар дељења. Цркао сам.
Добио ме. Фул. -Није лоше.
Задржи чек пар дана. -Не брини.
Захвали Розали. -Извините је. Спава. Довиђења.
Ко је то? Марита? Сезар овде.
Да ли је Розали код тебе? Није? Онда...
Да, знам за Карлу. Шта ћеш.
Дакле, Розали није ту? Не. Хвала. Здраво.
Марита, поново ја. Сетио сам се да сутра ујутру
Розали треба да дође у 9, ради превођења.
Мислио сам да је можда с оним вашим пријатељем.
Знаш, онај с жутим колима. Тако је. Где он станује?
Нећу телефон, дај ми адресу.
Молим те. Причекаћу, хвала.
Журиш?! Прођи преко мене!
Дођох да те видим. -Због чега?
Тражим Розали, јер су код ње моји кључеви...
Нисам је видео. Хоћеш на пиће? -Радо, али немам времена.
Мој друг. Радимо заједно.
Можеш ли да се мало повучеш, ако већ нећеш горе?
Где сте, ви лењи кловнови?! -Довео си тог билмеза.
Видео си нови распоред? -Нос ти је жут.
Покажи ми. Дај ми оловку. Спусти фото овамо.
Наслов може да иде преко, а цртеж овамо.
Како ти кажеш. -Јер овако...
Овде си.
Сад сам био с Сезаром. Тражи те. -Знам.
Драго ми је што си овде.
Знаш ли све? -Знам.
Сем њега. Жорже, буди фин и дођи да се поздравиш.
Само нас упознај.
Нема шансе. -Срање. -Не цепај, будало! Одлично је!
120 килограма, а без смисла за шалу. -Добићеш ти своје.
Покажи Жоржу Андервуд стрип. -Имаш ли времена?
Наравно, под једним условом. Знаш ли да спремиш кафу?
Какви сељачки манири. -Нису. Кафа за све? Где је?
Врата позади. Кафа је на столу.
Друга врата.
Каква збрка. Нема места да спустиш било шта!
Шерпа је на шећеру, који само што не падне...
Грациозна као увек. -Стварно? -То лупа спремачица.
Иди ради, молим те. Сметаш ми. Донећу кафу.
Добро, али хоћу да се иза тебе све цакли.
Да нема ствари наоколо! -Да, господине.
Чујем да је венчање прошло добро. -Врло добро.
Сам си? -Како је Розали?
Долазиш ли на Алберов рођендан? -Не знам. Вероватно. Дај ми пиво.
Хоћеш ли да једеш? -Нећу. Хоћу. Дај ми шта имаш.
Спремите један оброк.
Како си? -А ти? -Добро.
Проблеми? -Ништа посебно.
Никол је тужна. -Увек је била ћудљива.
То је тачно. Не знам, али...
Хоћеш ли да вечераш? -Она је више твој тип.
Више од кога? -Не знам. Увек су ми се свиђале твоје девојке,
али Никол је увек била ту. Није било сцена, свађа.
Тако је. -Док она друга... Разумем зашто, али...
Волео бих да тако не говориш. Не знаш ништа па боље ћути!
Кад већ причамо о томе... -Не капира? -Батали то!
Није ти удобно? Хоћеш ли столицу? -Добро је.
Где да те оставим? Код Сезара?
Не, код куће. Хоћу да будем с кћерком.
Спаваш ли некад код Сезара? -Да.
Зашто не живимо заједно? Хајде да живимо заједно.
Невероватан си. Или сасвим луд. -Никако. Озбиљан сам.
Нестанеш на пет година, вратиш се и очекујеш да оставим све?
Ниси ти једини.
Волиш ли га? -Да, волим га. Он је ту. Он постоји.
Обишао би цео свет да ме врати, кад би ме изгубио.
И не би му требало пет година.
Кад бих живео с тобом и ја бих те тражио. Па шта?
Отишао сам. Преживела си као и ја. Вратим се и ти полудиш. Срање!
Пољуби ме.
Она је овде, зар не? Не прави се блесав.
Сезаре, шта је било? Да ли си полудео? Престани!
Тако је. Ви се не знате.
Ово је Сезар. -Колин?
Хоћеш ли да прегледаш спрат? -Она није овде? -Није.
Шта се десило? -Картао сам. Ништа нисам урадио.
Одједном је није било. Нигде је нема.
Надао сам се да је дошла овде, као прошли пут.
Идем ја сада. -Не овако. Попиј кафу.
Колин, уради нам омлет. Велик. Може?
Можда је ти плашиш. Изишла је да прошета. Вратиће се.
Да шета. Ја је не плашим. Ја сам чврст. То је све.
Назови је. Можда се вратила. -Не. Малочас сам је звао.
Нисмо се разумели. Не можемо да продајемо на кило. -Зашто?
Зато што продавци знају да ће на Портобелу да зараде пет пута више.
За пет пута већу цену, требаће им пет пута више времена.
Бојим се да највише можемо да удвостручимо понуду.
Удвостручиће. Мислим да можемо да добијемо и више.
Пробај. Биће добро. -Хоће ли он да плати превоз?
Катрин! Извините! Не ради то, душо.
Он жели да Сезар плати превоз.
Знаш оног типа са венчања, Давида?
Давида? Наравно. -Нема везе. Није код њега.
Сећаш ли се летњиковца њене младости?
Могао бих да јој га купим? Добра идеја, је л'?
Како твој посао? Ово је врло добро.
Стварно. Пуно је радости.
Нисам стручњак. Не знам, чини ми се врло живом...
Опуштајуће.
Откуд ти овде?
Добар дан. -Добар дан.
Свуда сам те тражио. -Била сам код Давида.
Али, синоћ сам га видео. -Била сам горе. Он није знао.
Видела сам Вилкинсена. Склопили смо посао.
Хтели су да купе на кило. Рекла сам да продајемо на комад.
А они? -Договорили смо два и по пута већу цену, на комад.
Добро.
Да ли си спавала с њим? -Нисам.
Шта то радиш? -Маријана хоће да јој преуредим стан.
Хоће ли да ти плати? -Наравно.
Ако банкротираш, моћи ћу да те издржавам.
Шта је ово? -Тражио сам те код Антоана.
Слика?
Лепа је. У његовом стилу.
Јадник је био одушевљен кад сам му дао 30 хиљада.
Али, Сезаре. -Шта? -Ништа. -Јесам ли погрешио?
Антоану или платиш много више или му не платиш ништа.
Није ми рекао. -Наравно да није.
Наравно, вреди много више. Глупо. 150 или 200 хиљада?
Адресирај коверат. Послаћу чек.
Не разумем се. 200 хиљада.
Постаће милионер, ако прода пет комада.
Уморан? -Јесам.
Уопште ниси спавао? -Не.
Радије си пио код Мадлене.
Припремићу ти купку.
Шта он оно, беше, ради? -Рекох ти, стрипове.
Да, стрипове. Још један сликар.
Не, није лоше.
Добар је у свом послу.
Ја нећу да почнем да сликам!
Где ћеш? -С Катрином код лекара.
Шта је рекао?
Добро, зваћу га сутра. Хвала.
Ко је то био? -Марита. Давид је звао.
Онда? -Ништа. Спремна си? Ниси. Види какав ти је нос.
Тој битанги је боље да престане да ме изазива!
Стварно, шта видиш у њему?
Згодан је? И ја сам. На мој начин.
А, сама кажеш... -Изглед није битан. -Слажемо се.
Онда шта? Интелигенција?
Опрости, али он није Пруст. -Опраштам ти.
Свиђа ми се овде. -Купићу ти ако ти се свиђа.
Бар, цвећару, целу улицу.
Ја не цртам сличице. Ја зарађујем паре. Паре!
Врло шик. Хајде још једном.
Мало путера, молим.
Ионако никад нећу знати истину.
Али, Сезаре, ти видиш истину. Ти знаш истину. Заједно смо.
Да желим, била бих с њим. Ја сам слободна.
Не поричи да мислиш на њега. -Ти стално говориш о њему.
А поред тога, тако је. Мислим о њему.
Не знам да ли је згодан. Не марим за то.
Не знам зашто волим тебе. -Али, волиш ме. -Да.
Изгледа да те то смета. -Не.
Шта то радиш? -Гледам неке хартије.
Сутра идемо у Епернеј. -Знам.
Сезаре! -Да.
Учинићу како желиш. Престаћу да га виђам.
Не верујеш ми?
Добар дан, Давиде. -Сезаре. Добар дан... -Мишел.
Сметам ли? Пролазио сам и помислих да видим Давида.
Био сам тамо. Девојка рече да сте овде.
Слатка је. Браво.
Браво у сваком случају.
Кафу и за мене. Кафу, молим.
Морамо да разговарамо.
Долазиш ли касније? -Попиј кафу. Може да остане, зар не?
Хоћу да причамо о Розали.
Хтео сам да пишем, али боље је да се видимо, попричамо.
Људи смо, нисмо ли?
Врло је просто. Нас троје ћемо бити несрећни.
Ја, зато што је волим, моја је... Нећу више о томе.
Ви, јер ћете да патите.
Наравно, ви размишљате. Свашта вам пада на памет.
А Розали ће да буде растрзана. То је све.
Али, ако вас воли... -Воли ме, али да цитирам свог оца,
"Љубав жену не ослепи." Ви си згодан тип. Јесте.
Али ви је не познајете. Знате девојку која је била.
Не жену која је постала. -А та жена је нашла свој пут.
А на том путу су, наравно, мушкарци, новац, живот.
Коначно, ми се женимо.
Када? -Ускоро. Чим папири буду готови.
Кафа?
Можда вам није рекла, али...
Трудна је.
Зато то ја кажем.
Је л' тако, Мишеле?
Ја сам за њу све жртвовао, знате? Све. Не жалим.
Ништа ме није спречило. Ништа.
Чак сам и убио неког типа.
Глупо. Вас не занима прича о мом животу.
Колико сам дужан?
Драго ми је да смо попричали. Не подносим лицемерје.
Горе нема никога. Шта се дешава?
Што ћутиш? Прогутао си мушицу?
Шта је њему?
Спремна? Колико далеко је Еперне?
Не знам. Никад не идем тамо.
Да ли си видела моје ципеле? -Не, али видим их сада.
27 хиљада. -Ниси требао да скинеш цену.
Толико су лоше? -Жуте ципеле и плаво одело?
Немам времена да идем кући. -Онда иди такав.
Шта то радиш? -У колима имам један пар.
Ових пет је скоро ново.
Видите. Можете да видите хром.
Зашто их продајете, ако су нове?
Нова пословна политика. Парњаче су готове.
Ја само купујем и не постављам питања.
Ако не нађем купце, продајем бакар из њих.
Да видимо дизелке. -Нећете ли да једемо? Нисте ли гладни?
Добро, идемо.
Побрини се за Рика. Смета ми. Рађе бих радио на другима.
За мном, господо! Да ли си гладна?
Које су годиште? -1968. -Имају ли све папире?
На патосу је сиви мермер... Да ли вам досађујем?
Не, уопште не. -И на крају, камин од црног камена.
Локални камен, ломљив попут стакла.
Слуге не смеју да га додирују. У сали, седмора врата,
огромни прозори, као у палати Пити.
Извините, видела сам неког. Одмах се враћам.
Како си ме пронашао? -Преко Сезарове канцеларије.
Али, зашто?
Значи да се удајеш? А и трудна си?
Шта? Ко је то причао? С ким си причао?
Сезаром?
Када? Јутрос?
Стварно си преглуп. Враћам се код Давида.
Немој да због мене "убијеш" превише типова.
Сад је доста! -Знам.
Зато и одлазим.
Одлазиш? Шта то значи?
Идем код Давида. Неће да буде овако лоше.
"Овако лоше"?
Шта сам ти урадио? -Оно што ниси требао.
Откако се он вратио, радиш и причаш свашта. Као и ја.
Не ради ово. -Већ радим.
Не ради ово! -Нисам ја твоје власништво! Ниси ме купио!
Ти немаш права на мене! Нико нема! Нико!
Остајеш овде!
Склони то.
Склони тај нож.
Преплашио сам те?
Терај се одавде! Марш!
Могу ли да телефонирам?
Упозорио сам те, мали гаде! Одлази већ једном кући!
Ја јесам кући! -Битанго!
Иди дођавола!
Био је луд. Рекао је да има нож и да ће све да побије.
Отишао сам. Нисам могао да знам да ће...
Мишел ме звао код Жоржа. Не знам како је ушао.
Дошао сам кад је он одлазио. Прво сам помислио...
Све је поломљено. Све.
Дизајни, Лоркина серија.
Сви филмови на мом столу.
Скоро да је и запалио атеље.
А Семови цртежи... -Срање.
Оригинали које су нам позајмили Жоржови родитељи.
Погледај.
Шта сад? Ти ниси осигуран? -Нисам.
Добро вече. Молим вас кључеве бироа.
Хвала. Вратићу их.
Слушам. -Пет лево, четири у средину, три десно.
Не. Да, три десно. -Онда?
Чекај, почни изнова. Не сећам се.
Иде: пет, четири, три. Лево, средина, десно. Тако је.
Колико? -Милион. То ће бити доста.
С-Е-Т-Е. Сет.
То није мала лука. То је права лука.
Шта ћемо рећи твом ујаку за мене? -Да си моја жена.
То је мали бистро. Служе само ручак. Чак не ни вечеру.
Он чак и није мој ујка.
Ево писма за тебе.
"Процена штете."
"Рецимо један милион."
"Узели смо из сефа да те не бисмо узнемиравали."
Узели су милион. Није шала. Где су они?
Напустила те?
Добро је. Скупо, али вреди.
Помози ми! Сто три. Црно вино је кисело.
Имам јастога и 10кг рибе.
Добро. Кад долази Катрина? -У суботу.
Срећна? -Недостајала ми је. -А Сезар?
Шта с њим? -Мислиш на њега? -Сваког дана. Природно.
Недостаје ли он теби? -Не.
Он је неко кога се радо сећаш, али не. Не недостаје ми.
Звао си Мишела? -Јесам.
Свиђају ли им се нацрти? -Мисле да су духовити.
Срање. Одвлачиш ми пажњу.
Срећни смо.
Желим да дуго живим. Врло дуго.
Колико и моја деца. -Твоја деца?
Имаш ли их још? -Не, али бих желела. Много њих.
Када ћу да видим бродиће? -Видела си их.
Хоћу да се попнем на бродић. -Сутра.
Сада спавај.
Остави светло упаљено. -Ако хоћеш.
Шта желите? -Ово пиће. -Перно?
Нема гужве? -Сада је тихо. Долазе касније на пиће.
Знате ли мог пријатеља Давида? -Давида?
Рекао бих. Отишао је на плажу са својом женом.
Навече ће бити овде.
Знате ли на коју плажу? -Видите овај пут?
Према Безијеу.
Он вероватно мисли да сам неки криминалац.
Знаш да нисам био при себи. Полудео сам.
То сам схватио.
Свеједно...
Какво лепо место! Париско време је одвратно.
Добро си?
Цркнут сам. Возио сам целе ноћи. А и гладан!
Видиш кола? Нова. Нема више оних монструма.
Како си нас нашао? -Преко Мишела.
Да ли ти је рекао за атеље? -Није.
Да. Замолио сам га...
Углавном, све је сређено. Хтео сам лично да ти кажем.
Све је како је и било. Слике и све друго.
А цртежи оног типа, Жоржа... Платио сам му.
То кошта гомилу пара.
Види ко је овде!
Сва си врела. Није ли?
Дођи по капу.
Онај кафеџија ти је ујак?
Он све зна. -Изгледа да је добар тип.
Жедан? -Право питање.
Рекох да је у Паризу грозно. Презапослени смо.
Донео сам ти нешто да преведеш. По обичају, ја ништа не схватам.
Где ли је? Ево га. Не, то је...
Препознајеш ли кућу?
Ту смо летовали, кад смо били њених година.
Где је то? -У Вандеји. Купио сам је.
Има места за целу породицу и пријатеље.
Кућа је велика. Сигурно десет соба.
Чудно је то што споља изгледа малена,
а кад уђеш, као да си ушао у мали Версај.
Али, стварно је предивна.
Да би се борили, морали су да стану овако.
Потпуна равнотежа.
Равнотежа је најважнија. Погледајте кранове.
Најмањи поветарац може да обори кран који није у равнотежи.
Катрина трчи, а ја шетам плажом.
Ту кућу смо већ заборавили. Карла се сећа боје прозора.
Сигурно више није иста, али знаш,
оно шта човек воли не може да буде прекречено.
У понедељак је почео јак ветар, а ја сам задовољна.
Пишем пето писмо и очекујем твоје пето ћутање.
Чујем како се моја породица доле смеје
и знам да ће бити неискрено ако напишем да сам тужна.
Знам да те више нећу видети,
а ипак бих волела да знам где си.
Где си? Живиш и не одговараш.
Марита је избегла смрт скачући са стене. Симона је заљубљена.
Купила сам две хаљине. Плаву и белу.
Мама је положила возачки испит. Питамо се: зашто сада?
Посетио нас је Антоан.
Није истина. Нисам купила хаљине.
Само желим да ти причам о себи.
Твоја незаинтересованост не боли. Боле имена која јој надевам.
Љутња. Заборав.
Давиде, Сезар ће увек бити Сезар, а ти ћеш заувек остати Давид
који ме води не носећи ме, држи ме не додирујући ме...
Ја сам. -Видим.
Како иде? -А теби?
Добро. Баш и не. Камен је ударио у ветробран.
Баш под мојим носом.
Онда? Лепо, зар не?
Променили сте завесе.
Значи да је све у реду. Све је одлично.
Они су сви тамо. Розали је активна,
њена мајка шпанцира наоколо, а деца су здрава и дебела.
На одмору, знаш.
Срећни сте -Да, да. Заправо не.
Заправо, ништа није у реду. Баш ништа.
Она јесте тамо и није тамо.
Ради оно шта може, не оно шта жели. Утучена је.
Испрва је било као раније.
Сада је њен смех празан. Излази напоље по киши.
Најгоре је што не тражи ништа. Као у музеју воштаних фигура.
Креће се као живо чељаде, али то је само восак...
То ме излуђује!
Јадни Сезар.
Да, јадни Сезар.
Али зашто то говориш мени? -Да би дошао тамо.
Немам избора. -Не. -Зашто?
Зато. -Не буди глуп.
Ти не буди глуп! -Ја нисам глуп!
Плашим се да ће да оде.
Уметниче! Како сте ви? -Добро. Како иде, Мишеле?
Добро, сем правописа девојке коју си запослио. -Да видим.
Могу ли да телефонирам? -Наравно. Телефон је горе.
Мени добро изгледа. -Њему добро изгледа.
Зато што она има добро дупе.
Марселе? Ја сам. Не у Паризу сам.
Слушај, не могу у Лион.
Зато што не могу, ето. Вас тројица можете то да завршите.
Да, у Поатјеу, да.
Не знам! Не вичем! Говорим.
Вечерас ћу да те назовем или да свратим.
Да, да. Довиђења.
Добро, а друго? -Друго?
Нема ту ништа друго. То су наши животи. Њен, мој и твој.
Ако оде, обојица губимо. -Шта ти хоћеш од мене?
Нећу да те заваравам.
Мислио сам да ћеш да јој досадиш, ако остане с тобом
и да ће да ми се врати. Сада машта о теби, а то је најгоре.
Не могу да се борим против маште.
Не могу. Не могу да одустанем од ње.
Рекох себи, "Можда Давид може..."
Не. Давид ништа не може.
Више не знам.
Шта је ово?
Убица? -Не.
Да ли ме тако видиш?
Враћам се тамо.
Значи, нећеш да дођеш? -Престани. Доста је било.
Нећу да престанем! Дошао си и све си уништио!
Престани! -Хоћеш да се бијеш? То и ја могу!
Одлази, Сезаре.
Добро сам. -У твојој коси.
Како је рука? -Добро.
Коњак.
Плаћаш?
Хоћемо ли?
Кућа.
Море.
А ово је осека.
Давид је овде! -Шта? -Давид је тамо.
Кола ми се покварише, он ми је позајмио своја па сам га позвао.
Како мотор? -Променио сам пумпу.
Онда? -Требало би да ради.
Можемо ли да погледамо? Одосмо. Треба ли ти нешто?
Нисам видео море још од...
Зашто ми ниси рекао? -Нисам ни сам знао.
Кућа, све друго... као у писму.
Чијем писму?
Где је Симон?
Молим те, очисти гаражу! -Пада киша! -Престала је!
Шта је било? -Селим се. -Он ће у Лујзину собу. Ти код њега.
Буде ли ти хладно ноћу? -Не. Зашто? -Због ћебади.
Где ти је торба? -Немам је. -Дошао си овако?
Али...
Идем по Сезара па да ручамо.
Због кога си дошао? Сезара или Розали?
Стижем!
Мислио је да је акумулатор, али... -Зашто си довео Давида?
Нисам ништа урадио. Довољно је велик да дође сам.
Тако је. Али није дошао сам. -Не знам. Налетео сам на њега.
На улици? -У његовом стану.
Свратио сам због рачуна за слике, а он се нашао тамо.
Онда је рекао, "Идем с тобом." -Тако је.
Шта ти очекујеш? Шта желиш?
Да будеш срећна. -То је то.
С Давидом и Сезаром. У исто време.
Не могу да ти читам мисли. -А ни своје.
Чега се плашиш? -Ти питаш мене?
Ја не питам. Ја гледам.
Кад њега нема, празна си. Сада, кад је овде, видећу.
Видећемо.
Добро.
Добар дан, Мишеле. Добро. Хвала.
Не баш добро. А у Паризу? Позваћу га.
Давиде, зове те Мишел. -Шта је било, Луизо?
Украдоше јој пса. -Није био мој пас.
Како га украдоше?
Да, разумем. -Реци му да дође!
Нека назове Марсела због мојих кола. Требало би да су готова.
Када?
Нека сви дођу овамо.
Где ће он? -У Поатје због уговора.
Он хоће да бринем за њега, чак и да га сажаљевам.
То је његова игра...
Али ја нећу да се играм. Не више.
Шта онда? -Не знам, Давиде.
У соби Симониног оца, мајчиног другог мужа.
Колико година си имала? -Десет, дванаест.
Била сам заљубљена у њега.
Волиш ли мене? -Да.
Али волиш и Сезара, иначе не би била овде.
А би ли ти био овде да га не волиш?
Ниси отишао. -За Поатје? Нисам. Вратио сам се.
Назваћу их.
Хајде да испловимо бродићем. -Емил каже да ће бити леп дан.
Да ли ме неко звао? -Ноћу? Није.
Одело ти лепо изгледа. -Изгужвало се... Срање!
Нема штете. -Али ти... -Шта то ја?
Ништа.
Здраво. -Здраво. -Овде си? -Да, Сезар је овде.
Исеците хлеб. Спремићу кафу.
Хоћеш ли да спаваш? -Не.
Мишеле! Брзо си стигао. -Да. У овом.
Није лоше.
Са нама је, мајко.
Мало вина? -Не, хвала
Кафу? -Не.
Чамац се насукао. -Одгураћемо га даље.
Хоћеш ли нам помоћи? Тежак је.
Срање!
Не смејте се. Боли ме. -Дај ми воде.
Чекај. -Добро сам.
Не знам шта ми је. Побио бих се с неким.
С киме? -Са мном.
Корпа! -Имам је!
То је само удар ветра.
Између бова. Треба да испловите по осеци.
Устаћемо рано. -Можемо ли ми да извлачимо?
Наравно. Кад будемо испловљавали.
Он има трилинг. Не мора да значи.
Два пара с дамама. -Уплашио си се?
Два пара с поповима. -Баш ме занима.
Криј карте, будало. -Немој да гледаш. Једну.
Три попа.
Две карте.
Ако кажем: три попа и два кеца?
Фул с поповима? Нема шансе.
Срање!
Немогуће. -Шта то? -Одбацио сам попа херц.
Јеси и ја сам га покупио. -Значи да си варао!
Јесам. Не љутиш се? -Какав израз лица!
Сутра идемо у Париз. -Сви у кревет!
Још једну! -Никако. Знаш ли колико је сати?
Анри се брине за тебе. -Ја такође.
То није одговор. -Које је било питање?
Довиђења. Срећан пут. Назови ме.
Где је, бре, Емил? У које време је рекао?
Извлачићемо их с леве стране. -Одакле? -С лева!
Имамо једног маленог.
Целог живота, Емил испловљава сваки дан, без обзира на време.
Један од последњих рибара.
Добро погледајте. Ускоро ће све ово заузети апартмани.
Наравно, неки ће бити лепи. -Да уђемо?
Хладно ти је? -Није.
Када идете сутра на рибарење? -Пођи с нама. -Не.
Зашто? Биће сунчано. -Не. Не желим.
Треба да будемо на доку у 7.
Тамо, поред светилника. -Чега?
Онда између малих острва.
Да. Тамо.
Имаш ли ватре? -Не. Имаш ли ватре, Емиле? -Не пушим.
Не пушиш? Добро.
Да видимо.
Само фали мајонез.
Зар тебе не боле очи? -Не. -Питам се шта ли је?
Види, Марито. Гргеч.
Розали је отишла.
Шта?
Да, отишла је.
Како то мислиш?
Око десет сати, с Катрином и свим њиховим стварима.
Али, шта је рекла? -Ништа. Није јој било до разговора.
Не гледај ме тако. Ништа ми није рекла.
Али све је јасно. -Значи готово је.
Више ништа не могу да учиним.
Узми моја кола. Ја идем са Сезаром.
Возиш пребрзо. -Нема возила. -Али има дрвећа.
Можда се теби умире, али мени не. Срање!
Хајде. Излази.
Сезар је мислио да се људи не могу растати без разговора,
али баш то се десило. Ни он ни Давид нису је тражили.
Испрва, Розали је бринула, али се касније охрабрила.
није била сигурна у себе, али мислила је да ће с временом...
Отишла је из града. Тражила је и пронашла посао у Греноблу.
Давид је, од Марите, два пута чуо новости о њој.
Сезар је новости сазнао од Давида.
А онда је престала икоме да пише.
Испрва је Сезар много играо карте и много је добивао,
али је ускоро почео да губи. Зато је престао да игра.
Мало по мало, препустио је посао својој браћи.
Продао је стан и преселио се у кућу у предграђу.
Сезар никад није говорио о Розали.
Давид се често виђао са Сезаром,
али је добио понуду од једног америчког магазина,
прихватио је и отишао.
Путовали су авионима и возовима.
Прошла је година и пар месеци.
Кад се вратио, Давид се настанио код Сезара.
Будимо објективни. -Наравно!
Ако ти пошаљу новац, можеш и овде да радиш анимације.
Ово ти нисам причао. Смејаћеш се.
Скоро сам се оженио. У задњем минуту сам одустао.
Зашто бих? Добро ми је овако.
Не треба ми... Радим шта хоћу.
Мислио сам да кренемо из Лавра у уторак.
Спаваћа кола првог разреда. Прва станица - Единбург,
Викенд лова и риболова у Шкотској.
Додај ми лимун.
Вратили бисмо се у Лавр у уторак послеподне. Увече смо овде.
Да ли би то одговарало? -Мени одговара, али...
Шта? Твоји рокови. Назваћу га. Он није лош.
Превод: Телконтар